ГРАДИНАТА НА ФИНЦИ-КОНТИНИ по едноименния роман на Джорджо Басани
Ферара, Италия, 1938- 1943 От 1938 година Фашисткото правителство
на Дучето, Бенито Мусолини, прилага така наречения
"Расистки закон" срещу италианските евреи.
Има ли някой?
Това сигурно е поредният номер на Микол!
- Алберто или Микол позвъниха? - Микол.
- Що за глупава шега! - Само се измайтапих.
Та те са прекалено добре възпитани.
Дори и така да е, пак няма никой.
- Има ли някой? - Да, идвам!
- Кой първи ще стигне до входа! - Не ме оставяйте последна!
Ето ги, идват.
Изчакахме се. Решихме, че сте си отишли.
Не, Финци-Контини никога не напускат царството си.
Къщата трябва да е доста далеко от портата.
Заповядайте!
Само напред. Няма да я подминете.
- Какво е това? - Чудовище!
Хапе ли?
Можеш ли да хапеш с четири зъба? Толкова са му останали.
Яде само овесена каша.
- Колко е голям! - Прилича на кон.
Мислех си, че от двореца ще поканят само теб,
но явно са решили да ни удостоят.
Е, можем да благодарим на фашистите за тази привилегия.
Хубаво е да ви види човек, влюбени както винаги. Още ли сте сгодени?
- А ти кога ще го направиш, Джорджо? - Че за кого?
Всички знаят за кого.
Отдавна ли си във Ферара?
Не, от месец.
Но не излизам много като Алберто.
- Познаваш ли Микол? - Не. Как изглежда?
Много красива: висока, руса,
но непредсказуема.
Натам!
Ето ни и нас!
Хайде, Алберто. Тук са!
Да не си полудял... Ще падна!
Ето я нашата Микол! Ето къде била!
С брат ми решихме да проведем наш собствен турнир,
след като не ни искат в клуба.
- Дори можем да го направим и по-забавен! - Чудесна идея!
Обичам природата!
Съжалявам, че кортът изглежда като разорано картофено поле.
Трябва му нова настилка и малко да се поразшири.
Но за баща ми всяко необработено парче земя си е жива загуба.
Може би догодина!
Извинете. Не съм ви представил Адриана Трентини.
Карлето Сани.
И Тонино Колевати.
- Искаш ли да се преоблечеш? - Ще играем или не?
Нека пуснем първо децата, шампионите - после.
- Можеш да се преоблечеш в Hutte. - Какво е това?
Хижа. Не знаеш ли немски?
Много лошо. Веднага да го научиш!
Няма ли да играеш?
По-късно. Сега не ми се играе.
Харесваш ли го?
- А ти? - O, не е мой тип.
- Кой е той? - Голям приятел на Алберто.
Милано, колежа, любовни трепети.
Занимава се нещо с индустрия.
- Ти как си? - Добре. А ти?
Добре.
- Взе ли си дипломата? - През февруари. А ти?
- Аз също. - Във Венеция?
- Да, но дали ще ни оставят да продължим? - Надявам се.
Къде се беше покрил?
Видях те във Венеция, на Празниците на изкуствата.
Бях сигурна, че си ти. Не си се променил.
Защо не ми се обади? Щеше да е забавно.
Не знам.
Някак си в последния момент го реших.
Каква е темата ти?
На английски е. Емили Дикинсън.
Американска поетеса от ХІХ век.
Невероятна жена. Стара мома като мен.
Пристигнахме! Йор!
Добро куче!
Красива е, но може би малко глупава?
Вероятно. Има ли значение?
O, що се отнася до мен
винаги съм харесвал жени като Гладис.
Красиви, глупави, достатъчно...
Курвенски тип.
Харесва ли ти Ферара?
Изобщо не е такова мъртвило, каквото го описваше.
Оживено е. Достатъчно интересни хора.
Особено сред пролетариата,
така наречената "работническа класа".
Виж, средната класа не ме интересува.
Всички те повече или по-малко са фашисти.
Освен вие евреите,
което е разбираемо,
донякъде...
Най-малкото поне моите работници
са изцяло антифашисти.
Тук е хубаво,
но като си представиш, че е за цял живот...
И никога повече няма да излезеш навън?
Не, никога. Пък и къде да отида?
Ако беше възможно да избираш лицата, които срещаш по улицата,
сигурно щях да изляза.
Но винаги когато прекрача прага,
в мен се загнездва чувството, че ме шпионират,
че ми завиждат.
Докато тук можеш да избираш лицата.
Това ли имаш предвид?
Не точно.
Тук никога не е пренаселено.
Чувствам се в безопасност.
Знам какво си мислиш: че не обичам живота.
Но кой би могъл да ме накара?
Моите седем белобради старци... знаеш ли какво са?
- Палми. - Позна! Но какви?
Не знам.
Леля Жозет ги достави от римската Ботаническа градина.
"Washingtonia fiilifera"
Защо се смееш? Такъв си невежа!
Сигурна съм, че не различаваш бряст от дъб.
Хайде, какво е това дърво?
За мен всички дървета си приличат.
Най-много презирам онези, които не обичат дърветата!
Онова най-обикновено дърво, ей там, например
може да е посадено от Лукреция Борджия!
Представи си! То е на почти 500 години.
Да тръгваме.
O, спукана гума!
Когато бях малка, често се мъчех да избягам.
Без Алберто. Винаги е бил послушен.
Един път останах навън до късно,
близо до Стената на Ангелите,
седнала върху кормилото на велосипеда с цяла банда момчета.
Когато се прибрах вкъщи, родителите ми бяха толкова отчаяни,
че реших да бъда послушна.
Повече никога не избягах.
- Пък аз си мислех, че само с мен караш колело!
Никога не поканих друг в нашата градина.
Честно?
Да спирам ли?
Помниш ли?
Преди десет години.
Ти беше още дете, Джорджо.
Ти наистина трябва да си сляп!
Какви ги вършиш?
Наблюдавам те от десет минути.
Май беше заспал, пък аз те събудих.
Моля за извинение.
Стана ми симпатичен.
Симпатичен? Как? Защо?
- Колко е часът? - Трябва да е три.
Сигурно си гладен. Скъсаха те на изпита, нали така?
А ти всичките ли ги взе?
Не знам. Ние частните ученици имаме устни изпити след вас.
Днес ме изпитаха.
Спокойно! Няма проблем, ще се явиш на поправителен!
Има, когато ти е за първи път.
Но всичко свърши и сега трябва да го забравя.
Така ли? Тогава защо не се прибираш вкъщи за обяд?
- Откъде знаеш? - Просто знаем.
Имаме си начини за набавяне на информация.
Как успя да кацнеш там горе, като на прозорец?
С моята вярна стълбичка.
Хайде идвай. Ще ти покажа какво да направиш.
Изглежда много високо.
Не, лесно е.
Използвай вдлъбнатините и пироните, дето съм забила.
Къде да си оставя велосипеда?
Госпожице Микол, това е опасно! Слизайте долу!
Добре де! Стига си крещял!
Професорът е забранил да излизате!
Казах, че е опасно!
Трябваше да минат десет години, за да отвориш отново градината си.
- Алберто! - Остави го, нека свири!
Чакай!
Колевати, беше на косъм!
Добре стана, че дойдоха днес.
Да, но всъщност беше по-добре, когато бяхме сами.
Помниш ли това?
Студено ли ти е?
Да, малко.
Джина, моля те, донеси бутилка с топла вода.
Веднага.
Хайде в леглото!
Не, още не ми се иска.
Как ли ще изглеждам, когато остарея?
Като баба Жозет?
Е, ако доживеем, ще разберем.
Днешни вестници! Всичко за срещата на Висшия съвет!
Ще влезем ли в "Б" група?
Ще победим!
Днешни вестници! Всичко за срещата на Висшия съвет!
Вчера следобед си бил у Финци-Контини?
Да.
И що за хора са? Възпитани?
Много възпитани.
Как иначе!
Сигурно са доволни от това, което се случва.
- Всичко е ясно. - Какво е ясно?
Че по принцип поддържат анти-семитския закон.
Копнеят да го прокарат по-скоро.
Покани, широки усмивки, ниски поклони
и изведнъж градината е отворена за всички!
Току-виж се превърнала в гето под благородния им патронаж!
В гетото има само евреи.
В дома на Финци-Контини, освен Латес и аз,
всички други са арийци.
Например, Адриана Трентини!
Номера, подли номера, за да ви спечелят!
Хайде сега, кажи и на кого симпатизираме!
Какво искаш да кажеш?
Че нашият Мусолини е по-добър от Хитлер,
че нашият фашизъм е по-добър от нацизма!
Добре де, вярно е!
Чел ли си днешния вестник?
По-добре го прочети!
Какво пише? Не си нося очилата.
Пише, че вече евреи не могат да се женят за не-евреи,
както и да посещават държавни училища.
Ами дипломата на Джорджо?
- С изключение на... - С изключение на какво?
На лица с висок патриотизъм и заслуги пред фашизма.
- Ти си член на партията. - Да, но това не е достатъчно.
Не се радвай, глупаче! Ще трябва да напуснеш училище.
Хайде!
Можете да почистите.
Забравих да допълня: без право на домашна прислуга
от арийски произход.
Без право на домашна прислуга?
- Очевидно. - Но как ще се справим?
Все някак. Все някак ще се справим.
- Може ли? - Да, татко.
Какво четеш?
"История на Европа през ХІХ век". Интересна ли е?
- Много. - Дай ми я след това.
Виж, разбирам как се чувстваш, но трябва да признаеш,
че не ни е чак толкова зле тук.
Ясно: без смесени бракове.
Това все пак не е...
да, без да ни има в телефонния указател, без право на държавни училища...
всичко това, признавам, е сериозно.
Също така и забраната за военна служба.
Без официални съобщения във вестниците,
a сега и без прислуга.
Но, като изключим всичко това,
ще признаеш, че все още можем да живеем,
да се придвижваме, да притежаваме собственост.
- Всъщност, да бъдем граждани. - Треторазрядни.
Треторазрядни, щом искаш, но все още граждани, които могат
да се радват на изконните си права.
Като например?
Имало е няколко основни права и те са били достатъчни.
Не сме първите подложени на гонения. Така е.
Но всички се спотаяваме до момента, в който не изпищим.
Въпреки всичко...
не смятам, че трябва така да страниш от хората
и да отказваш да говориш по телефона.
Глупаво е сам да се подлагаш на сегрегация.
Отнася се и за горкичките ти брат и сестра,
защото, естествено, те копират от теб.
Като напускането на тенис клуба. Не са те изключвали.
Както и мен от Търговската Камара.
Не виждаш ли, за Бога, че с теб си играят
хора, които искат да ни откажат да бъдем
италианци!
Татко, вече съм изхвърлен от тенис клуба.
Кои са тези двамата?
Баща ми и майка ми.
Не спирайте. Моля, не се съобразявайте с нас.
Продължавайте играта.
Добър ден!
Продължавате ли? Аз кога ще играя?!
Този път ще гледам.
Имам чувството, че не се интересувате от мъже.
Така е, от вашия случай при никакви обстоятелства.
Какво не ви харесва в мен?
Дружбата ми с вашия брат?
Мога ли да съм откровена?
- Настоявам. Откровеността... - Е ваш идол, знаем това.
Всъщност проблемът е, че сте прекалено откровен
и ето защо неизбежно...
- Лошо възпитан. - Точно така.
Второ:
вие сте твърде индустриализиран ломбардец,
също така комунист
и най-накрая
прекалено космат.
Браво, Дезире!
Играете от три часа. Кой победи?
- Дезире. - Трябва да ти покажа нещо.
По-късно, като останем сами.
- Каква процесия! - Това са баба и чичовците ми.
Микол, чичовците ти са тук.
- Това е приятел на Алберто. - Очарован съм.
Алберто често ни е говорил за вас.
Моля, отбийте се някой път.
Много ли се изпоти?
До известна степен.
Трябва да внимаваш.
Горещо ли беше в Болоня, чичо?
O, да!
Над 45 градуса на сянка.
Тук се диша.
Беше ли на консултация?
Да, бях.
И как така стана, че чичо Федерико тръгна с теб?
Откакто го изхвърлиха от железницата
той няма какво да прави и за късмет
обича шофирането.
- Ти как си? - Добре.
Малко уморен.
Спиш ли?
Не добре.
Няма да завали!
Идваш ли с мен?
Да вървим.
Лудетината Микол!
Погледни там.
Там провеждахме часовете по гимнастика,
а това е файтонът, с който идвах на училище.
Познат ли ти е?
Лъснат както винаги, но без цветя в него.
Пероти продължава да слага.
Hо с него разхождат само баба ми из градината.
Пероти продължава да работи тук, въпреки новите закони?
Не е ли опасно, ако разберат?
- Не, това е тайна. - Извинявай.
Баща ми е голям дарител по благотворителните балове на правителството.
Докога ли?
Качвай се.
Сякаш вчера дойде с него в синагогата.
Кога беше това!
Всеки път се оглеждах за теб.
Джорджо, сега не ти ли харесвам повече?
Защо?
Защо? Защото можем да бъдем сами,
без някой да ни се кара, дори за едно единствено нещо!
Децата винаги са под ареста на възрастните.
Искам да кажа,
че обичам да чувствам, че съм жена.
А ти? Предпочиташ ли да си още дете?
Не, но...
Толкова много "но" -та!
- Микол, почакай! - Твърде късно е!
- Вали! - O, просто ръми!
Нали знаеш пътя до портата?
Разбира се, че го знаеш. Нали оттам дойде.
Обади се някой път.
Пази царицата!
Няма смисъл. Много по-добър си от мен!
- Защо се смееш? - Сетих се...
За какво?
Сетих се...
за Гладис от Милано,
и се питах...
Какво?
Спа ли с нея или не?
Минаха три години оттогава.
Та аз дори не я намирах привлекателна.
Тогава защо се държеше странно, дори ревнуваше
от някаква балерина?
Ами...
И аз постоянно се съмнявах!
Маритен казваше, че вие евреите никога не се отегчавате.
Истина е. Толкова сте комплицирани.
Хайде, стига.
Бил ли си в публичен дом?
- Ами ти? - Аз? Разбира се!
Микол, колко си красива и елегантна!
Слушайте,
чичовците ни ще вечерят и спят тук.
И той ще вечеря тук.
- И ще преспи? - Не, няма да спя.
Ще ти се обадя. Утре сутринта.
Лека нощ.
- Кой беше? - Джорджо.
Реших да не оставам, ще довършим друг път.
- Защо? - Лека нощ.
Остани. Заради Алберто.
Дори съм готова да се извиня.
За какво да се извиняваш? Лека нощ.
- Ще ми се обадиш ли? - Да, ще се обадя.
Нали наистина ще се обадиш?
В кухнята е, глади ви сакото.
- Побързай! - Скъпи, имам само две ръце.
Пред вратата има някой!
- Кой е? - Аз, Мария.
- Някой видя ли те? - Карлино.
Зает е със себе си. Няма да проговори.
Казах й да дойде по-рано, но тя живее толкова далече.
- Знаеш, че е неразумно. - Но тя е тук само по няколко часа.
Но е тук.
Както и да е, нека не казваме на баща ти. Ще се притесни.
- Здравейте. Може ли да вляза? - Разбира се.
- Идвате при...? - Господин Алберто.
Не и днес.
В леглото е с температура. Измокрил се е в дъжда.
- А младата госпожица? - Тя не е тук. Замина.
Замина?
- Къде? - До Венеция, с чичовците си.
Тръгнаха заедно преди по-малко от час.
И не остави ли съобщение за мен?
Последната маса е свободна.
Извинете, но директора ми каза,
че нямате право да сте тук.
Искате да кажете...
да се преместя?
Нищо подобно. Да напуснете.
- Защо? - Не питайте мен!
Искам да говоря с директора.
- Не зависи от мен! - Кажете му!
Кажете му, че идвам на разговор.
Съжалявам, мило момче, ужасно съжалявам.
Но не зависи от мен.
Инструкциите са си инструкции.
- Ако можех... - Ако можехте...
Ако зависеше от мен, щях да съм щастлив такъв талантлив младеж като вас...
Пък и като стар приятел на баща ви...
С вашата бляскава литературна кариера...
Между другото, как е поезията? Пишете ли още?
Чуйте.
Бъдете търпелив, трябва да...
Да, знам. Имате семейство.
Всички италианци имат семейства.
Съжалявал, но имал семейство.
Разбирам го. Горкият човек. Но нищо не зависи от него.
- Как е Алберто? - Горе-долу.
- Идва да учи тук. - Много добре, много добре.
- Какво ще прави тук? - Ще учи.
Много добре, много добре.
- Какво ще прави тук? - Ще учи, мамо.
Заповядайте: бюрото ви, книгите.
Каква е темата ви?
Поезията на Енрико Панцаки.
Великолепен избор. Много интересно.
Школата на Кардучи...
Струва ми се ще откриете, че имаме всичко, което има библиотеката,
макар че сме по-прецизни.
Всички основни трудове са тук.
Благодаря.
Истина ли е, че имате непубликувани творби на Кардучи?
Някой ден ще ви ги покажа.
Ще бъда наоколо,
ако нещо ви потрябва: кафе, лимонада,
някакъв съвет... Само ме повикайте.
- Щастливци! - Кои?
Частните ученици.
Веднага се забелязват. Различни са.
Какво става във Ферара?
С кого се виждаш?
Кога се връщам ли? Още утре, ако можех.
Първо трябва да се дипломирам.
Вероятно за Пасха. Кога се пада тази година?
Не мога по-рано.
Сякаш не сме се виждали от векове.
Какво става?
Нищо, Микол. Добре съм, уверявам те.
Копнея да се завърнеш.
Tака е, но ти няма защо да се притесняваш.
Направиха ми рентгенова снимка.
Не, нищо ново.
Казах, че няма нищо ново.
Да ти се обадя ли утре?
Ако искаш.
Добре. Обещавам.
- Къде отиват всички тези войници? - В казармите. Предполагам.
Искаш ли вестници?
Ще изчакам да прочета френските утре.
Струва ми се, че там има свободно място.
Не, насам!
Ернесто!
Нали ще опиташ да поспиш тази вечер? Моля те.
Не, искам да бъда буден, когато минаваме френската граница.
Икономисвай. Не можем да пращаме пари зад граница.
Разпредели си ги и много внимавай.
Просто отивам на училище, не - на война!
- Качи ли всичко? - Да, всичко.
Кой ще ни каже, кой знае най-добре
какво значи Едно?
Един Бог, който обитава небесата.
Кой ще ни каже, кой знае най-добре
какво значи Две?
Два са скрижалите на Мойсей.
Един бе, Един е,
Един завинаги, Един ще бъде,
Един Бог, който обитава небесата.
Кой ще ни каже, кой знае най-добре
какво значи Три?
Трима са нашите патриарси.
Авраам, Исаак и Яаков.
Два са скрижалите на Мойсей.
Един бе, Един е,
Един завинаги, Един ще бъде,
Един Бог, който обитава небесата.
Кой ще ни каже, кой знае най-добре
какво значи четири?
Ало.
Кой е?
- Кой беше? - Никой.
И на мен се обаждат посред нощ.
Всяка вечер, вдигам слушалката, а отсреща - мълчание.
Какво искат? Кои са?
Ти ли звъня преди малко и не се свърза?
Защото мълчаха в слушалката.
Какво? Изненада?
Що за изненада?
Добре, не можеш ли да ми подскажеш малко?
Хайде де! Що за мистерия!
Добре, веднага идвам.
Един Бог, който обитава небесата.
- Толкова се радвам да те видя отново! - Кога се завърна?
Тази вечер, с чичовците си.
- Съжалявам. - Защо съжаляваш?
Не трябваше да идвам тук. Вината е моя.
Колко красив сняг!
Във Венеция изобщо няма.
Ако ми бяха разказвали за него...
- Какво е това? - Сгодена съм. Не знаеше ли?
Не съм! Не разбираш ли, че се шегувам?
Подарък за Пасха от Алберто.
Ела, ще се притесняват за нас.
Чакай.
- Нищо. - Хареса ли ти изненадата?
Хареса ли ти?
Колко мило, че дойде веднага. Може би е предполагал.
Трябва да призная - бях любопитен.
Има още една изненада.
Тази мога да я отгатна.
Дипломирала си се. Браво на теб!
Няма за какво да се хваля. Успях, но не се дипломирах.
Дължа го на един немски професор - абсолютно животно.
Представяш ли си, дори ни изпитваше във фашистка униформа!
Имаме гости.
Честита Пасха!
Седни тук до мен.
Джорджо, най-сетне! Защо не се отбиваш по-често?
Алберто е толкова самотен.
Щастлив съм, че тази Пасха сме заедно.
Господине, за мен бе удоволствие да приема поканата на Алберто.
Дори не знаех, че Микол се е върнала.
За щастие нашата Микол е отново у дома.
Толкова е тъжно без нея.
Дръжте се прилично, момчета! Така не мога да дишам!
Алберто ни е говорил толкова много за вас.
Приятели са от детство.
Как върви дипломирането? В скоро време не сте ползвали библиотеката.
След Пасха отново ще дойда.
Ще бъдете ли готов за юнската сесия?
Колебая се.
Трябва да го направите,
преди да са издали заповед, че и литературата
е арийска.
Колко красива чаша. За какво е?
Дъщеря ми я донесе от Венеция.
Тя предполага, че с нея
се предсказва бъдещето... шегичка!
И какво казва тя?
Различни неща.
Първо я питахме, дали ще се дипломирам, и тя каза "не".
После,
дали Микол ще се омъжи.
На този въпрос отговорът не беше достатъчно ясен.
Трето: каза, че идва война.
Дълга война,
болезнена за всички, не само за нас,
изметта.
И накрая
всичко завършва с победа
за силите на доброто.
Да?
Младият господин.
Заповядай.
Не се притеснявай, настинала съм.
Най-обикновена простуда.
Седни. Трябва да поговорим.
Какво четеш?
Кокто. Много е изискан!
Но няма нищо общо с великите книги от нашето детство,
които ни чакаха да се простудим!
"Тримата мускетари", "Двайсет години по-късно",
"Война и мир".
Страхотни романи!
Дори от "изисканите" са по-добри.
Различно си представях тази стая.
Как си?
Горе-долу.
Слушай, Джорджо,
съжалявам, че ще те нараня.
Много съжалявам.
Но от друга страна,
нека се опитаме да не разрушаваме красивите детски спомени.
Знаеш ли, сторих най-доброто,
още в мига, когато забелязах накъде отива връзката ни,
нарастването на някаква лъжа,
на нещо грешно и много опасно...
Трябва да го признаеш... Затова заминах.
Ако останах толкова дълго във Венеция,
то бе заради теб.
Трябва да го приемеш.
Не е възможно!
Но защо?
Защо да е невъзможно?
Спри!
Моля те, недей!
Спри! Някой може да влезе!
Дръж се възпитано!
Стани, моля те. Не мога да дишам.
Какъв е смисълът?
Напълно безполезно е.
Безполезно? Защо да е безполезно?
Защо не излезеш навън? Целият си пламнал.
Измий си лицето.
Кой е?
Това е Йор. Пусни го.
Легни. Браво, добро куче!
Кой беше?
A сега те моля, върви си.
- Да ти се обадя ли утре? - Не, не бива да се чуваме.
И най-добре не идвай.
Никога?
Моля.
Така е по-добре и за двама ни, повярвай ми.
Довиждане?
Довиждане.
- Още ли си буден? - Да, татко.
И аз закъснях тази вечер.
Имах нужда от разходка.
Денем има прекалено много хора.
Защо не спиш?
- Нещо нередно? - Не, няма.
Видя ли писмото от Ернесто?
Искаш ли да го навестиш в Гренобъл за няколко дена?
Трябва да му изпратим пари, преди да е станало твърде късно.
Tвърде късно за какво?
Ей така. Ако нещо трябва да се направи, по добре го свърши.
Мога да тръгна утре.
Не. Ще трябват няколко дена за френска виза.
А и освен това, трябва да събера парите.
Ще продам ценните книжа.
Трябва да сме внимателни. Могат да ни спретнат някое обвинение.
- Пък и имат такова въображение. - Френската виза не е проблем.
Но ще ме пуснат ли да изляза?
Защо не?
Още не сме стигнали дотам.
Една промяна ще ти се отрази добре, да напуснеш Ферара за малко.
- Лека нощ. - Лека нощ, татко.
Могат да свикат всички деветнайсет и двайсетгодишни,
защо мобилизират нас?
Отслужил съм.
Осемнайсет месеца в Етиопия, плюс малария и дизентерия.
Сега да вземат други!
- Къде сме? - Току-що минахме Новара.
В безопасност си ти, щом работиш за "Фиат".
Как ще се бием без вашите оръжия?
И при нас не безопасно. Мобилизираха много от нашите.
Помолих само да ме оставят в Италия.
Всичко друго, но не и Африка. След това, което преживях.
Нещо повече.
Наистина ли използваме отровен газ?
Със сигурност!
Макарони, вива ла либерта!
Каква величествена брада! Как си?
Страхотно! Ами ти, мама, татко, Фани?
Добре! Всички сме добре.
Толкова много войници. Сигурно очакват да избухне война?
Да. Сега много италианци са тук.
Леви от Торино, Пиперно от Рим,
всички те са студенти. Скоро ще ви запозная.
В Италия смятат, че Франция и Англия
отново ще се оттеглят в последния момент.
Италианците са в неведение. Не бива да се предполага без достатъчно информация.
Ами ние, какво ни очаква занапред?
Всички говорят за "Стука".
Наричат го "победният план".
Бас ловя: нищо особено.
Бихте ли подали солта?
Какъв е този номер на ръката ти?
Ще ти обясня по-късно.
Сложиха ми го в Дахау.
В Италия знаят ли за Дахау?
Не? Колко жалко.
Какво е Дахау?
Хотел в гората.
Стотици бараки, всички стаи са без бани,
единствена тоалетна
и всичко това оградено с бодлива тел.
Обслужването е поверено на СС.
За да не си объркаме багажа, жигосват ни номера му;
спомен от тяхното гостоприемство.
Гости на Дахау са евреи, комунисти,
социалисти като мен, дисиденти от всякакъв вид.
С други думи,
всички онези, които нацистите наричат "измет".
Измъкнах се жив,
защото съм страхливец.
Казах им, че съм станал нацист.
Извинявай, брат ми не знаеше нищо за всичко това.
Че откъде да знае.
Наистина ли искаш да се върнеш?
Много неща ме свързват, не мога да ги прережа.
До срещи.
Джорджо, не сме се виждали от години! Чудех се къде си.
Липсваш в градината на Финци-Контини.
Спрях да ходя.
A Микол? Как е тя?
Както винаги: пълна с живот, безгрижна.
Но не и Алберто. Вече не напуска стаята си.
Би искал да те види.
Aми Адриана? Как е тя?
Всичко свърши.
Смесените бракове са забранени.
Казаха ми, че се е сгодила за някого от Болоня.
Може би е по-добре и за двамата.
По-добре за нея, отколкото за мен.
- Да се видим. - Да, да се видим.
Между другото, отдавна не си се отбивал. Как така?
- Жени? - Питат ли за мен?
Алберто пита няколко пъти.
Ами Микол? Какво прави Микол?
Превежда от английски.
Играе тенис и никога не излиза навън.
Сякаш е в безопасност само в градината.
Като брат си.
Какво ще правим? Излизаме ли?
Какво предпочиташ: жена или кино?
- Клоун! - Не дрънкай глупости!
Бих искал да знам какво ви е смешно!
- Тъпо копеле! - Разкарай се, мръсен евреин!
Само да ми паднеш...
Ти си истински идиот.
Можеш да благодариш на твоя бог,
тъпакът не подозираше, че наистина си евреин!
Страхотен изстрел!
Ако и мерачът е толкова добър...
- Изпробвай ме. - По-кротко!
В моя край казват:
"Не се знае какво има под
голям нос и гъста козина."
Какво ви дължа?
Късметът на начинаещия! Да видим, ще проработи ли пак.
Моля, направете го равно и гладко.
Прости ми.
Прости за неподчинението.
Но днес, аз съм този, който има какво да ти каже.
Сам ли бе във Ферара през това време?
Повече или по-малко.
Един път минах с велосипеда покрай стената.
Видях те да играеш тенис.
Ти и Малнате.
Знаеш ли, двамата с него се сприятелихме.
Много добре.
Каза, че имаш да ми казваш нещо.
Какво е то?
Просто исках да те видя отново.
Това е всичко.
Обичам те.
Не ми се е случвало преди.
И знам, че вече няма да ми се случи.
Но аз не те обичам!
Влюбените не могат да се наситят един на друг.
А ние сме кротки като две капки вода;
как бихме могли изобщо да се наситим или разпилеем взаимно?
Все едно да правиш любов с брат си.
С Алберто.
Ти и аз не сме като другите хора.
Онова, което за нас двамата
има по-голямо значение, дори от притежанието, е...
как да го кажа...
това е споменът за нещата,
паметта от миналото.
Така ли е?
Чудя се.
Може би просто
не ти харесвам физически.
Това е всичко.
Не говоря безсмислици
Нямаме връзка.
Напротив, имаме!
И ти го знаеш добре.
Освен ако...
Освен ако какво?
Освен ако няма някой друг.
Няма никого.
И кой би могъл да бъде?
Мен ли питаш?
Би могъл да е всеки.
Какво друго да ти кажа, Микол?
Дори не мога да те убедя да ми разрешиш да те обичам.
Толкова съм безпомощен.
Ако нещо се случи с теб,
вината ще е моя.
Повече няма да се върна тук.
Няма да се върна в тази градина.
След един час Дучето ще се обърне към всички нас,
към цялата нация.
Италианци,
фашисти,
ще чуете исторически важно съобщение.
Дуче! Дуче! Дуче!
Млъквайте! Стига!
Какво има? Какво се е случило?
Италия обяви война! Говори Дучето!
Е, кажи нещо!
Джорджо? Ти ли си?
Къде, по дяволите, се губиш?
Хайде да излезем. Не, неделя е прекалено късно.
Ще съм тръгнал.
Мобилизират ме.
Да, и мен изловиха.
Първо към Болоня. После, кой знае?
Надявам се само да не ме пратят в Русия.
Добре. Ще се видим по-късно.
Защо не ги посетиш?
- Защо не си заминал? - Не мога.
Толкова ли е трагично с Микол?
Обичам я страшно много.
Ако знаеше само колко те харесва,
колко е привързана към теб.
Алберто също те харесва и уважава.
Няма смисъл
от тяхното харесване и уважение.
Мисля, че грешиш.
Каквото и да се случи между теб и Микол,
приятелството ви трябва да оцелее.
Извинявай, че питам,
но ти някога целувал ли си я?
Веднъж. Да, направих го веднъж.
Да не говорим за това.
В такива времена
разбитото ми сърце е нелепо.
Сега и ти тръгваш.
Ще ми пишеш ли?
Ще се видим отново.
Когато не съм наряд, ще се връщам във Ферара през отпуските.
Вече е полунощ! Трябва да тръгвам, иначе няма да се събудя!
Късмет!
- И на теб! - Ще ми трябва.
И не падай духом!
Говори Лондон.
Съветските войски героично
отбраняват Москва.
Фашистката армия се натъкна на яростна съпротива.
Сталин...
Ти ли си, Джорджо?
Да, татко.
Знаеш ли колко е часът? 2:25.
Разхождах се.
С приятеля ти от Милано?
Какви са новините?
Немците са пред Москва.
Смяташ ли, че ще ги отблъснат? Съмнявам се.
Мисля, че ще успеят.
В противен случай
това ще бъде краят.
Виж, Джорджо,
как вървят нещата с Микол?
Прости ми, че повдигам тази тема,
но майка ти и аз
усещаме някои неща.
Всичко е толкова зле,
че по-лошо няма накъде.
Всичко свърши.
O, да, знам как боли.
Но в далечна перспектива може да е за добро.
Наистина ли искаше да се обвържеш?
Да се сгодиш и дори ожениш
в такива времена?
Ако ми позволиш, бих казал,
че Финци-Контини вече не са за нас.
Не са от нашия сой. Различни са.
Та те дори не изглеждат като евреи.
Микол... и, може би това е, което те привлича към нея,
има по-високо обществено положение.
Ще отмине.
Ще го надживееш.
И то много по-скоро, отколкото предполагаш.
Представям си, какво си мислиш в момента.
Дори в известен смисъл ти завиждам.
В живота, за да разбереш,
наистина да разбереш света,
трябва да умреш поне веднъж.
Затова е по-добре да умреш млад, докато все още имаш време
да се оправиш и заживееш отново.
На стари години е много по-лошо.
Защо е така?
Защото нямаш време пак да започнеш от нулата.
А нашето поколение допусна толкова много, много грешки.
Само след няколко месеца ще си мислиш, че нищо от това не се е случило.
Дори може и да си доволен.
Ще се чувстваш обогатен, би казал човек.
По-улегнал.
Да се надяваме.
Щастлив съм, че си поговорихме за това
и свалих този товар от сърцето си.
Защо не опиташ да поспиш? Ще ти е необходимо.
И аз ще затворя очи за няколко минути.
Лека нощ.
Качи се при Алберто.
Не мога да го лъжа.
Въздушно нападение!
Младежо, опитай късмета си!
Не, благодаря.
Хей, аз те познавам!
Преди да започне тази мръсна война,
ти дойде с приятеля си... с моя приятел.
Mалнате?
Убиха го в Русия.
А ти... ти как се измъкна?
Не ме мобилизираха. Аз съм евреин.
Евреин!
- Разкарай се! Върви си! - Защо?
Преследват евреи. Ще те погубят!
Разкарай се! Върви си!
Твърде дълго е осем часа наряд!
Господин Латес?
Бъдете любезен да ни придружите.
- В полицията? - Формалност. Само за няколко минути.
Моля.
Спри!
Натам хукна!
Спри!
Oтвори.
Насам!
Върви в другата стая.
Финци-Контини, проф. Ермано.
Тук.
Финци-Контини, Олга.
Артон, Реджина ин Херера.
Финци-Контини, Алберто.
Умря преди шест месеца.
Финци-Контини, Никол.
Микол.
- Асколи ин Леви. - Тук.
- Латес, Магда. - Тук.
Латес, Луиджи.
Анкона, Олга.
Асколи, Елиза.
Това е за Монтанари.
Движение. Пуснете ни.
Всички, които чуха имената си, и новодошлите...
Занеси това на Монтанари.
Последвайте ме. В редица.
Моля.
Да вървим!
По-бързо! По-бързо!
Вървете.
Спри.
Направете място.
Влезте, моля.
Финци-Контини, свършихте ли?
Довиждане.
И ти ли си тук.
Всички сме тук, но сме разделени.
Отведоха ме снощи.
Джорджо - не, само мен.
Джорджо, съпругата ми и Фани, би трябвало вече да са далече
и да се надяваме, че са успели.
Благодаря ти, Господи!
- Къде ще ни отведат? - Казва ли ти някой?
Моли се поне да ни оставят заедно, Микол,
всички от Ферара.
Този филм спечели "Златна мечка" на Берлинския филмов фестивал през 1971г.
превод от английски МЕЧО ПУХ
субтитри НИКЧО